Jeg viet hele ungdomstiden min til å gjøre en jobb
og for å gå igjennom en brutal krig.
Krigen skiftet fra år til år,
og ens reaksjoner var helt annerledes.
Intensiteten forandret seg såpass at
de som deltok i 1914, dro hjem,
og kom tilbake i 1917, ikke ville ha gjenkjent den samme krigen.
Jeg kan bare si én ting, at jeg ikke ville ha vært den foruten.
Den var fryktelig til tider, men jeg ville ikke vært den foruten.
Hvis jeg kunne gjenoppleve det igjen,
ville jeg ha gjort det samme igjen, for jeg likte livet i tjeneste.
Jeg har aldri vært så oppspilt som jeg var da.
Det var som å få se teater som gutt for første gang.
Jeg stusset aldri ved det.
Det var bare en arbeidsoppgave som måtte utføres.
Alle ble innprentet med idéen om at
dette var krig, og at vi skulle drepe tyskerne.
Og det var slik vi så på konseptet.
Jeg angrer ikke på at jeg opplevde det. Jeg skulle ønske det ikke skjedde.
Men jeg angrer ikke, for jeg er trygg.
Det var både gode og dårlige tider i Frankrike.
Men begge deler hørte med på reisen.
Jeg ble skadet og gasset to ganger, men det skremte meg ikke.
Jeg gjorde det beste ut av det.
Jeg håndterte problemene slik de andre gjorde.
Vi var glade for å være med på det, og forventet at det ville bli tøft.
Og det var tøft, men vi klaget ikke.
Det var ikke noe spennende ved det.
Du så døden og skadde mange ganger,
blod skremte deg ikke.
Vi var profesjonelle, og dette var kun arbeid for oss.
Det ville har vært galt å si at vi nøt det.
Men i etterkant fikk man en god og varm følelse
av at man hadde vært til nytte.
Det påvirket meg ikke stort,
siden jeg ikke var erfaren nok.
Jeg var bare en guttunge som alle de andre.
Det var mer en stor og spennende lek.
Med unntak av alle bombene og slikt.
Det gjorde meg til mann. Helt klart.
Jeg tror ikke at jeg hadde vært samme mann i dag,
hadde det ikke vært for tjenesten.
Man lærte å passe på seg selv, i motsetning til hjemme,
der mor stod for alle pliktene.
Man måtte lage sin egen mat,
reparere sokkene sine,
sy på knapper og gjøre alt annet selv.
Det var bare et dagsverk.
Jeg visste at jeg ikke var alene, at jeg ikke kjempet krigen alene,
og at det som hendte med andre folk, kunne hende med meg.
Jeg angret ikke det spor.
Jeg hadde ingen kone, kjæreste eller noe som helst.
Ingen anger og ingen grusomheter.
For hvis du overlever det, overlever du alt mulig.
Vi var klar over at det var
dårlig stemning mellom England og Tyskland.
Vi visste at keiseren hadde ønsket å ekspandere
riket sitt og slikt.
Den sommeren gikk det mye rykter
om problemer på Balkan.
Men vi oppholdt oss langt unna Balkan og var ikke nervøse.
Skyldes det ikke serberne? Serbia, da erkehertugen ble skutt.
Jeg var oppdatert på nyhetene og skjønte
at det ville oppstå gnisninger mellom England og Tyskland.
Det var en vakker morgen den fjerde august.
Vi satt alle rundt bordet
og skulle ha rugbymiddag med det tyske laget.
Det var en tysker her, og ved siden av ham satt en engelskmann,
som igjen hadde en tysker ved siden av seg, og så videre.
Og en budbringer kom til oss midt i middagen
med nyheter om et krigsutbrudd.
På en stor plakat stod det: "Krig erklært mot Tyskland."
Vi visste ikke vår arme råd.
Hvorvidt vi skulle gripe om en kniv på bordet
og angripe tyskerne.
Men etter litt diskusjon
bestemte vi at for vår del
krigen ville starte i morgen, og festen vår fortsatte.
Jeg er stolt av å være brite.
BRITER
Jeg mener at vi er et like godt land som alle andre,
og det må man være klar for å kjempe for.
Det er ingen tvil om at vi forberedte oss på første verdenskrig.
VERV DEG I DAG
Riket var sterkt. Vi fryktet ingen.
Alle kjøpte jakkemerker og viftet med flagg og sang.
Ingen kjente på fortvilelse i det hele tatt.
BRITISKE KVINNER SIER - "DRA!"
England kunne umulig tape.
Uansett hvor mange engelskmenn
tyskerne dyttet ut i kanalen, kom de seg ikke videre.
Vi kunne umulig tape.
Vi vokste opp i den tro at én engelskmann var verdt ti tyskere.
Jeg tenkte at enhver fiende av England
var mine fiender, og jeg ønsket å delta.
Om seks eller tolv måneder er alt over. Lett som en plett.
KOM GUTT KOM OVER KANALEN OG HJELP
Jeg ble med en venn av meg til Shepherd's Bush Empire
for å se filmen der.
Og de viste flåten som seilte over havet,
og spilte: "Briter skal aldri bli slaver."
Og man får frysninger på ryggen,
og vet at man må gjøre noe.
HVA GJORDE DU I DEN STORE KRIGEN, PAPPA?
En venn av meg sa: "Vi skal bli med."
Det sa han fra et patriotisk ståsted,
og generell spenning fra hele saken.
Jeg trodde ikke på krigen på samme måte,
VERV DEG I DAG
men jeg var klar for å gjøre min del.
På den tiden skulle ikke menn tenke selv.
De skulle bare gjøre som de ble bedt om.
HAN ER GLAD & FORNØYD ER DU?
Moren min ble svært lei seg.
Men som ung mann bestemte du at du skulle dra.
KOM OG GJØR DIN DEL TJENESTEGJØR
Ved lunsjtider dro jeg fra kontoret til Armory House,
og der var det en kø med rundt tusen mennesker som skulle verve seg.
Alle trodde krigen ville gå rolig for seg,
og ville bli med.
HUSK BELGIA
To av oss meldte oss på sammen,
og da vi fortalte sjefen vår at vi skulle begynne opplæringen på mandag,
ble han veldig irritert.
Han lovte oss ikke
at jobbene våre ville være der da vi kom tilbake.
Moren min sa at jeg skulle vente til jeg var 19 år.
Det var alderen på den tiden, 19 til 35.
Det skulle det iallfall være.
Vi var alle gutter.
GUTTER! BLI MED, DERE ER ØNSKET
Fulle av spenning.
Jeg ville bare ha muligheten til å angripe tyskerne.
Jeg hadde lyst til å dra og kjempe for landet.
Det var greia. At man var stolt av landet sitt,
og gjorde sitt beste for det.
Og det var dette de fleste unge
ville gjøre på den tiden.
HER ER SJANSEN DIN VI VIL HA MENN
Moren min sa:
TA DIN PLASS
"Vi kan hindre deg i å gjøre dette på grunn av alderen din."
Jeg svarte: "Ja, det kan dere nok, mor, men det gjør dere nok ikke."
Og det stemte.
Jeg følte at alle guttene meldte seg frivillig,
og at min jobb var å gjøre det samme.
VI TRENGER FLERE MENN
Jeg var entusiastisk, i likhet med en hel haug av oss.
Jeg sa: "Direkte verving, takk."
De ble henrykt og dyttet meg videre raskt som lynet.
DU KAN FORSIKRE DET OM DU BLIR MED NÅ
Mange av gutta vervet seg i lokale regimenter,
som Buckinghamshire og Middlesex.
Gutter som jeg kjente fra skolen,
og spilte fotball og cricket med.
Vi vervet oss i håp om det beste.
Vi var gode kamerater,
og det var et avbrekk fra våre kjedelige jobber hjemme.
SEIER
Jeg gikk nedover Camden Town High Street
da to unge kvinner kom opp til meg:
"Hvorfor er ikke du i Hæren?" Jeg svarte: "Jeg er bare 17."
"Alle sier det her."
Jeg ble overrasket da hun stakk hånden i veska si.
Jeg løftet opp armene for å forsvare meg selv
da jeg fikk en hvit fjær opp i nesa.
Mens vi marsjerte til stasjonen,
hadde noen av gutta bowlerhatter, noen hadde stråhatter,
noen hadde høylue.
Noen gikk i tunika,
og noen gikk i vanlige jakker
og et par militærbukser.
Noen hadde militærstøvler, andre ikke. Vi var en ganske blandet gruppe med folk.
Noen av gutta håpet helt klart på å leve i en viss komfort
og hadde tatt med seg kofferter med klær i
som de aldri så igjen.
Alle måtte klippe seg.
"Hva slags frisyre vil du ha?" Man svarte: "Kort bak og på siden."
Men svaret var egentlig "barber vekk alt".
Så vi så mer ut som innsatte enn soldater.
Da krigen brøt ut,
ble veteransoldater kontaktet for å verve seg igjen.
Og de ble straks gjort til sersjanter.
Slik hadde vi mange instruktører fra begynnelsen av.
De som fikk oss igjennom,
var de gamle ørnene som allerede hadde krigserfaring,
og de ga oss mange tips om hva vi skulle se opp for, og hva vi skulle unngå.
Vi ble beordret ned til paradeplassen,
og så ble vi tildelt forskjellige tropper.
Da de kom til oss,
var de tynne, skrante og skremte barn.
De var de forkastede i vårt industrielle system, og de var i svært dårlig stand,
og måtte omgjøres til soldater.
Mange av oss hadde løyet om alderen for å få være med i militæret.
Adjutanten gikk nedover rekkene
og ga ordre om at alle menn under 19
skulle ta to skritt fram.
Ingen flyttet seg.
Jeg var en gutt på 17,
og de så nok at jeg ikke var 19, som man måtte være for å verve seg.
Men han sa: "Hvor lenge vil du være i militæret?"
Alle andre vervet seg, så jeg gikk inn til rekrutteringskontoret.
Han spurte: "Hvor gammel er du?" Jeg sa: "17 år."
Han sa: "Gå ut og kom inn igjen og si at du er 18."
Og det gjorde jeg så klart.
Jeg ble sendt rett til Seaforth Highlanders.
Sersjanten sa:"Hvor gammel er du?" Jeg svarte: "18 år og én måned."
Han sa: "Mener du 19 og én måned?"
Jeg tenkte i et øyeblikk og svarte: "Ja."
Han sa: "Akkurat, signér her, takk."
De spurte meg om hvor gammel jeg var. Jeg svarte at jeg ble 16 i mars.
Han sa at jeg var for ung.
"Ga ut og feir bursdagen din."
Jeg var 16 år i 1917.
Jeg var 187 centimeter høy, og faren min lot meg dra.
Så jeg sa at jeg var 19 år,
tre år eldre enn det jeg egentlig var.
Og jeg var 15 år, bare to og et halvt år unna 18.
Jeg sto overfor en sanitetssoldat
som ga meg klarsignal.
Jeg hadde nettopp blitt 17 på den tiden.
Jeg dro til Whitehall og vervet meg i 16th Lancers.
Jeg var 15, og tenkte at jeg hadde en større sjanse enn da jeg var 14.
Så jeg gikk inn i brakkene og hevdet at jeg var 18, og det var det.
Mine foreldre skrev til kommandanten
og ba om at jeg fikk slippe siden jeg var mindreårig.
Han sa: "Foreldrene dine vil ha deg hjem. Vil du dra?"
Jeg svarte: "Nei."
En feltprest spurte etter alderen min, og jeg sa at jeg var 16.
Han sa: "Altfor ung. Skal jeg be for deg?"
Klærne kom hver for seg inn i kvartermesterens lager.
En gutt sa: "Disse støvlene passer ikke."
Og kvartermesteren svarte:
"Det er ingenting som heter at støvlene ikke passer i Hæren,
det er føttene dine som ikke passer i støvlene!"
Noen menn fant tunikaer som passet dem.
Eller kanskje et par bukser.
Og slik gikk man i nesten to uker.
Kun én uniform.
Jeg var i Hæren i fire år. Jeg hadde kun én uniform.
Alle sammen fikk disse berømte puttisene,
noe som var nytt for oss alle.
Og jeg klarte personlig aldri å mestre å ta dem på meg.
Puttisene skulle støtte beina under marsjering.
Jeg fikk tildelt et kilt, men ingenting til å ha under.
Og jeg fikk en lapp der det stod:
"Denne mannen har ikke fått tildelt underbukser."
Jeg fikk strenge instrukser om at jeg ikke kunne sitte på toppen av sporvognen.
Jeg måtte sitte i første etasje.
Sekken skulle inneholde alt du eide.
Overjakken måtte brettes svært pent og stramt.
Oppi var det nål, tråd, ekstraknapper,
kniv, gaffel, skje, barberhøvel, barberbørste, tannbørste,
og også et krus,
en ekstra skjorte, og ett ekstra par sokker.
Det var hele settet.
Barberhøvelen vi fikk tildelt, var helt ubrukelig.
Men den var praktisk til skjæring av kjøtt og slikt.
Tannbørsten var fin å ha til å rengjøre knapper.
Noe som var særegent ved Hæren,
var at selv om det var ulovlig å ha skitne knapper,
så fikk man aldri tildelt redskaper for å rengjøre dem.
Dem måtte man kjøpe selv.
Vi ble vekket av trompeten.
Vask deg, barber deg, pakk sammen sengen og pakk sakene dine.
Halv sju hadde du en time med gymnastikk før frokost.
Armhevninger og fysiske øvelser, strekke armene opp i været.
De visste at vi var nybegynnere, og de prøvde å tilpasse nivået.
Det fantes ingen mobbing.
Frokosten bestod av brød, smør og bacon.
Baconet hadde en stripe i seg.
Vi hadde syltetøy,
og de lagde det kun av plommer og epler.
Hvis de serverte en annen type, var det for å feire noe.
RABARBRA & MARRON
Ett av tegningene til Bruce Bairnsfather fremstilte det.
PLOMME & EPLE
Han får en boks med plomme-og eplesyltetøy.
"Når søren blir det jordbær?"
Han var flott.
DET EVIGE SPØRSMÅLET
"NÅR SØREN BLIR DET JORDBÆR?"
Tickler's, som lagde syltetøyet,
må ha lagd millioner av bokser med plomme og eple.
Å, for en herlig krig
Hva skal vi vel med egg og skinker
Spis heller syltetøy fra Tickler's
Så var det tid for parade der sersjanten tok over,
og man marsjerte hele morgenen.
Og man lærte kommandoer som "vend om",
og alt slikt.
Jeg kom fra speideren, så dette var lett for meg.
Når du hører: "Se til høyre", vender du kun hodet mot høyre.
Men noen av dem klarte å vende hodet til venstre,
som ikke akkurat behaget drillsersjanten.
Vi var alle unger.
Vi kom fra ganske så skjermede liv.
Sersjanten vår var av den høylydte, skrikende typen.
Å møte militærdisiplin var et sjokk.
Å bli jaget fra A til B av disiplinerte underoffiserer.
Noen av sersjantene var harde.
De forårsaket problemer
om du gikk ute av takt eller ikke holdt rytmen
eller ikke håndterte riflen din riktig.
De kjeftet alltid på deg.
Flesteparten var greie.
Skrikingen deres betydde ingenting, men noen av dem la den aldri fra seg.
Én kveld jeg skulle legge meg,
ble en gryte sendt til senga mi,
og de spurte om jeg ville tisse.
Så jeg gjorde mitt fornødne.
De satte denne svære gryta,
som inneholdt flere liter, over døra.
Og da sersjanten kom inn for å se til at alle sov,
falt gryta ned slik at sersjanten ble gjennomvåt av urinen.
Jeg syntes det var kjempeartig,
men etter den første uka skulle jeg ønske jeg aldri hadde gjort det.
Disiplinen var så streng,
og jeg begynte å bli nervøs for hva vi hadde i vente.
Vi var ikke ute på dansegulvet.
Vi gjorde oss klare til krigen.
Man var i Hæren og måtte gjøre som man ble bedt om.
Man hadde enten én eller flere mestre,
men måtte bare fortsette arbeidet.
I Hæren fant jeg ut
at om man oppførte seg, så hadde man ingenting å frykte.
Dette var en ny verden for oss.
Du kan forestille deg det.
Jeg kom fra et sivilt liv som alle de andre.
Og vi hadde ingen rett til å krangle eller protestere.
FARE GASS
Vi bare gjorde som vi fikk beskjed om.
Jeg likte det.
Jeg likte å få beskjed om å gjøre ting, for det var en grunn til å gjøre dem.
Senere innså jeg at det var verdens beste trening.
I den første uka marsjerte vi i 16 kilometer.
I den neste marsjerte vi i 19 kilometer, og så videre.
Det ble lengre og lengre, for det var svært viktig
at infanterisoldater klarte å marsjere med fullt utstyr.
Man bar på rundt 50 kilo.
Marsjeringen var lett for meg, men ganske mange gutter
som kom fra kontorjobber, syntes det var ganske vanskelig.
Jeg fikk kramper og ble nummen i lårene og leggene
frem til de gjorde svært vondt.
Jeg kunne ha grått av de militærstøvlene.
Føttene og anklene mine med de tunge militærstøvlene etter å ha gått med sko.
For å få formet støvlene
pleide man å urinere i dem og la dem stå over natta.
Ganske mange menn var kontorister eller butikkarbeidere,
og yrket deres krevde ikke god form.
De sendte meg til sykehuset for behandling av rundorm,
og jeg fant ut at jeg kunne klare meg etter det.
De lot oss marsjere over hele West End.
Folk flokket seg rundt,
og noen av de stakkars guttene falt for trikset,
og marsjerte bak oss.
Vi pleide å marsjere dem helt ned til Chelsea-brakkene,
der de vervet seg.
Lunsjen bestod av stuing.
Vi må huske på at kokkene
overhodet ikke var erfarne kokker.
Men alle kan lage stuing, og det var det de gjorde.
Noen ganger fikk vi plommekake, melkepudding og tapiokaris.
Det var god gammeldags vanlig mat som jeg var oppvokst med.
Jeg hadde ikke noe imot det.
Om ettermiddagen hendte det at vi lærte om Vickers maskingevær.
Vi pleide å demontere maskingeværet og sette det sammen igjen.
Og heldigvis mestret jeg det ganske fort.
Vi ble alltid fortalt at menneskets beste venn var rifla, og det var den.
Rifla vår var en kort Lee-Enfield.
En svært god og stødig rifle.
Man hadde ammunisjonslommer på hver side av brystet,
for å motbalansere sekkenes vekt.
Og lommene hadde 150 runder med.303-ammunisjon.
Vi skulle holde rifla i den ene hånden,
men jeg klarte aldri å holde rifla riktig.
Mitt høyre håndledd klarte ikke å holde den oppe.
Jeg hadde aldri før skutt med en rifle.
Men den første dagen dro vi til rifleplassen,
og blinkskuddene mine var utrolige.
Rett etter det ble jeg førsteklasses skytter.
Vi lærte hurtigskyting. Ti runder.
Treffe blink ti ganger på målet på ett minutt.
Det ble kjent som "mad minute".
Jeg hadde aldri sett en død mann før.
Og jeg lurte på om det å skyte en mann
var noe jeg kom til å mestre.
Dytt bajonetten i sekken og skrik.
De fortalte hvor man skulle plassere bajonetten.
Enten på hans venstre eller høyre skulder,
på brystet eller i kroppen.
Vi ble bedt om å lage så mye støy vi klarte.
Jeg tror det var for å skremme fienden.
Jeg følte ikke at det ville hjelpe, men vi skrek.
Når man ble opplært som en divisjon, var det 12 bataljoner.
Det er cirka 12000 menn til fots,
og man utgjør et veldig lite tannhjul i maskinen.
Lørdag morgen hadde vi fri,
men noen ganger måtte vi gjøre brakkearbeid.
Og på søndag marsjerte vi ned til kirken.
Det hadde ingenting å si hvilken religion man tilhørte, man gikk i kirken.
Det gikk knapt en dag uten at vi hørte rop utenfor brakkerommet:
"Har noen erfaring med hester?"
Kan noen spille noen instrumenter?
"Har noen erfaring med ditt eller datt?"
Gradvis ble menn som hadde vervet seg som vanlige soldater
omgjort til transportører,
en musikere, signalmenn og så videre.
Man ønsket nødig å rote det til i paraden
med tunge sekker på marsj.
De fleste av oss ønsket å slåss.
Etter god mat, frisk luft og fysisk trening,
endret de seg så selv ikke mødrene deres ville kjent dem igjen.
Gjennomsnittlig la de på seg seks kilo og vokste med to og en halv centimeter.
Selv om vi hatet synet og lyden av våre disiplinsersjanter,
skal de ha æren for dette,
fordi de fikk oss fort i form til å marsjere.
Men mer enn noe annet var de kjekke, friske og oppreiste
unge menn som ikke var redd for noen.
Selv ikke for sersjantsjefen.
Etter disse seks ukene ble vi informerte om at vi skulle bli sendt til utlandet.
"De sa:" Dere drar i morgen tidlig
til et ukjent reisemål."
Man fikk aldri beskjed om hvor.
Det jeg brydde meg om, var at jeg ville slåss mot tyskerne.
Det hadde lite å si hvor vi dro.
Da vi presset dem igjennom dette intense militærprogrammet,
ble de transportert til Frankrike i puljer.
Før avreisen sa offiseren:
"Dere har ikke rukket å bli sersjanter,
så vi gir dere et par striper."
Så de gjorde oss til korporaler, og umiddelbart
ble vi sendt ned til stasjonen.
Jeg tenkte for meg selv om jeg fikk komme hjem igjen.
Det trodde jeg ikke da.
Jeg tenkte ikke på det.
Alle var euforiske og fornøyde med å dra.
Ingen gråt.
Jeg skrev et postkort da jeg var på toget,
og kastet det ut et vindu,
i håp om at familien min ville motta det.
Vi ankom Folkestone om kvelden.
Vi gikk om bord i en av de gamle Themsen-motorbåtene.
Ganske folksomt.
Men det er bare 38 kilometer fra Dover til Calais på båten.
Vi ble fortalt av offiserer
hvordan vi skulle oppføre oss på fremmed jord,
og at vi måtte respektere andre folks oppførsel.
Flesteparten av ofrene var underoffiserer.
Og dette likte vi ikke.
Så jeg gikk inn på toalettet, tok av meg stripene,
og kastet dem ut vinduet.
Så gikk jeg ned på dekk igjen som menig.
Da hestene ble brakt ut,
la jeg merke til uttrykkene til mennene.
Ingen heiende, smilende fjes var å se ned landgangen.
Det var vakkert vær, sola stekte.
I hver by vi besøkte, kom folk løpende ut,
de hadde med vin, fransk brød og blomster.
Landet hadde overflod av alt.
Bønder holdt på med sitt, det vakreste landet.
Hvis vi passerte en gulrotåker, tok vi for oss,
og gikk av gårde mens vi knasket på gulrøtter og neper.
Jeg var livredd for at krigen skulle være over før jeg kom meg ut til den.
Da jeg fikk reise til Frankrike, var jeg svært fornøyd.
Veldig ivrig.
Man bare marsjerte og marsjerte frem til rundt 32 kilometer fra grøfta.
Vi visste at vi nærmet oss fronten,
siden lyden av skuddene stadig ble sterkere.
Jeg husker den første granaten, og jeg frydet meg.
Vi gikk gjennom byer, landsbyer som var helt falleferdige.
Så vi visste aldri hvor vi var, bortsett fra at vi var i Belgia.
Ødeleggelsene kunne ikke forestilles.
Man fikk en ubehagelig følelse av hele stedet.
Trær var revet i stykker av granater.
Og det var hull overalt.
Vi skulle ta over for 28. Divisjon.
Og da de gikk forbi oss, spurte vi: "Hvordan er det der oppe?"
Svaret var: "Helt grusomt, kompis."
Krigsveteranene som kom tilbake, var absolutt sinte,
men jeg visste ikke hva jeg kunne forvente. Ante ingenting.
Det var dødelig krigføring.
Du stod i møte med tyskerne.
Følg meg.
Man fikk ordre om å lade opp.
Man la ni i magasinet og én i tuten.
Og så stengte man geværet,
og gikk inn i sonen forberedt på å bruke rifla.
Man fikk rigide ordre.
"Ingen prat, hold hodet nede.
Én rekke, ingen røyking."
Og så ville kapteinen lede deg rett til skyttergravene.
Når en mann går inn i skyttergravene,
bærer han vanligvis med seg piggtråd eller en sekk med bomber,
i tillegg til eget utstyr.
Slik sendes tingene opp til frontlinja.
Et kart ble også alltid sendt ut.
Utvid denne delen av skyttergraven der borte.
- Der borte? - Ja.
Skyttergravene i Frankrike var en labyrint.
Hvis man ikke hadde kart, kunne man gå seg bort veldig fort.
Så moren din tror at jeg passer på deg?
Opp med deg.
Kom igjen.
Fortsett å gå.
Skyttergravene var ikke i én rett linje.
De ble bygget etter det de kalte et traverssystem.
Traversene stanset granatene
fra å spre seg videre i skyttergraven.
Det var en frontlinje med skyttergraver,
og en linje skyttergraver bak den.
Støttelinja var plassert 45 meter eller lenger bak frontlinja.
I mellom var det kommunikasjons-skyttergraver,
slik at tropper kunne flyttes fremover dersom frontlinja var i fare.
Første inntrykket jeg fikk av gravene, var at de var bebodde.
Vi måtte bruke dem slik vi fant dem.
En frakk hang fra en trepinne.
En kjele hadde litt te i seg.
Et ly med et teppe i.
En seng laget av sandsekker.
Verdenene våre var delt av ingenmannsland.
På den andre siden av dette jernteppet oppholdt det seg tyske snikskyttere,
som drepte deg om de så deg.
Når man så igjennom periskopet sitt,
så man hundrevis av granathull,
piggtråden sin og tyskernes piggtråd.
Man så lik som hang på piggtråden.
Og det kan hende at de hadde hengt der en god stund.
Det var ett av verdens mest øde steder.
Man så aldri tegn til liv.
Men likevel visste du godt
at flere hundre menn var like ved.
En tropp på rundt 50 mann hadde rundt 90 meter
med frontlinje som var deres ansvar.
Det var skilt i skyttergravene.
Blant annet Piccadilly Circus og Regent Street.
TIL SKUDDLINJA BØLLEGATA
De viste hvor vannpunktene var,
og hvilke ruter som var verst med tanke på snikskyttere.
FARE
Man måtte være uhyre forsiktig,
fordi en kule gikk lett igjennom en sandsekk.
Jeg snakket med en fyr en dag,
og plutselig eksploderte hodet hans.
Han stod tilfeldigvis i skuddsonen til en snikskytter.
Vi pleide å ha firedagers-vakt.
Vi tok med oss mat som ville vare de fire dagene.
Forsiktig, gutter.
Hils tyskerne.
Dagen begynte før daggry,
da underoffiserer gikk rundt og sørget for at alle var i live.
I løpet av en dag i skyttergraven hadde man to timer på vakt, fire av.
En tredjedel av folket på forsvarsplikten,
en tredjedel arbeidet, og en tredjedel sov.
Vi sov der vi befant oss.
Ikke på senger, vi la oss rett på bakken.
I kamera, kompis!
Se på det.
Skyttergraven var svært våte,
og når det var mulig, prøvde vi å komme oss over vannet.
Vi klarte å grave ut siden av skyttergraven,
og det var der vi pleide å sove
på to på og fire av-vakten.
Så hadde man to timer vakt før hvile igjen.
Hvis ingenting skjedde,
var det kanskje
to eller tre vaktgrupper ved passasjefronten.
Da måtte man være våken,
og stakkars deg om du sov.
Hvis du er så trøtt, kan du sove stående,
som jeg har gjort mange ganger.
"VI VINNER NOK DET ER SUKKER I TEEN I DAG!"
Det første man gjorde når man kom til frontlinja, var å sette på kannen.
Én ting med våpnene til Vickers
var at de var vannkjølte.
Hvis man fyrte av kontinuerlig,
begynte vannet å koke.
Man kunne koble av røret og lage seg en kopp te.
Vannet kom opp i bensinbokser på 7,5 liter.
Og vi kunne smake bensinen,
for de klarte ikke å vaske dem helt rene.
I alle seksjonene var det et lite ildsted.
Vi brukte små tresplinter,
for hvis man skapte røyk ved frontlinja,
ville en granat komme farende.
Men spar en dråpe te til barberingen.
For vi måtte barbere oss ved frontlinja.
Vi pleide å sette kanner ut om det regnet.
Du turte ikke røre det andre vannet.
Vi øste vann ut av granathull.
Det kunne være døde lik under.
Vi trodde at om vi kokte det lenge nok,
ville det grønne legge seg på toppen.
Sånn, ja. Forsiktig.
Uansett lagde vi te av det.
Det var slik jeg fikk dysenteri.
Toaletter fantes ikke.
De gravde en grøft og satte en planke over.
Rundt åtte menn fikk plass på planken.
Det var grusomt å gjøre sitt fornødne.
Folk fikk ikke gå på do alene.
Jeg var veldig sky,
og ble litt nervøs av å urinere med andre.
Men i Hæren ble man vant til det.
Og det var irrelevant, for det var ingen kvinner
i nærheten.
Men fluene kravlet over hele baken.
Meget ubehagelig.
Det fantes ikke toalettpapir.
Man måtte tørke seg bak med hånden sin.
Hånden din var oppi alt mulig,
men man vasket seg aldri.
Vi hørte et voldsomt hyl.
Planken hadde knekt.
Og de fire mennene som satt på planken, falt ned i møkka.
Det var også moro i krigen.
Vi måtte senke ned rifler slik at de kunne holde rundt dem,
og så kom de opp som slimete kaniner som ingen ville være i nærheten av.
Vi hadde ingen reserveklær,
og man gikk i flere uker uten å vaske seg.
Jeg ble personlig svært plaget
og god venn med lus.
Lus var et fryktelig problem.
De var artige små skapninger, som små hummere,
med seks ben, som pleide å spise ti ganger om dagen.
Man måtte drepe disse djevlene. Jeg likte å brenne dem.
Man dro sømmene over stearinlyset,
og hørte at de små eggene sprakk.
SISTE NYTT FRA FRONTEN.
Så fort man fikk på seg skjorta igjen,
ville varmen sprekke eggene du hadde oversett.
Og vi var like fulle av lus dagen etter.
"FORSTERKNINGER KOMMER I TUSENTALL"
Hver mann tilberedte sin egen frokost.
For det meste brød og syltetøy. Seksten mann på ett brød.
Og så hadde vi litt bacon,
som var tilstrekkelig til seks mann.
Man la sin lille baconbit i panna,
sammen med noen få pinner, og stekte baconet.
Og så sugde man opp fettet med en kjeks,
og der satt man med frokosten sin.
Middagen bestod for det meste av biff på boks,
og stuing med all verdens grønnsaker til.
Stuingen ble blandet med biffen.
MACONOCHIE BROS HÆR-RASJONER
HUNTLEY & ARMY NO 4 PALMERS
Jeg fant franske ly og påspiste kjeks,
som troppene hadde forlatt for to år siden.
Jeg smakte den grønne muggen i dem,
men det gjorde meg ingenting.
Det var sånn det var, og alt smaker når man er sulten.
Og man var alltid sulten.
Når som helst kunne man bli truffet av granater.
Man hadde svært liten beskyttelse mot det.
Man kunne høre en svak poppende lyd da skudd ble avfyrt åtte kilometer unna.
Og i de fem-seks sekundene det tok før det smalt,
kan man gå igjennom ganske mange psykologiske endringer.
Jeg kan ikke huske noe mer nervepirrende
enn den kontinuerlige smellingen,
uten stans, dag og natt.
Men vi ble alltid fortalt at man aldri ille hørte den som traff deg,
fordi de fleste reiste raskere enn lyden.
Man kunne kjenne hjertet dundre mot bakken.
Den følelsesmessige belastningen var forferdelig.
Selv om en granat sprengte under en halv meter unna,
kunne det hende at et fragment av jern,
glødende varm med vekt på rundt 200 gram,
var på vei mot skyttergraven din.
Når man ser at folk blir sprengt...
Jeg måtte faktisk legge en mann i en sandsekk.
Noen ganger buldret det høyt,
som om et fly skulle inn for landing.
Og i løpet av et brøkdels sekund mistet man troen
og kastet seg ned i gjørma mens de andre lo av deg.
Granatsplintene for igjennom lufta
og kuler traff troppene under.
Som om det kom fra en hagle.
Kulene falt hylende ned, rykende varme.
Noe annet vi irriterte oss over,
var at tyskerne var svært flittige med gruvedrift.
Vi kroket oss ned under frontarmaturen,
for å unngå det dalende rusket,
og jeg beordret mennene til å hurtigskyte,
for å forhindre at tyskerne kom seg inn i kratre der de kunne bombe oss.
Hvis frontlinja ble ødelagt, måtte den repareres,
men de som er i sonen, måtte fortsette.
Jeg så for meg at vi stod i møte med en stor skuddveksling,
og at vi ville bli totalt utslettet.
Jeg skrek: "Galopp!"
Og så slapp de dem blant hestene.
Det var et voldsomt rot.
Hestene lå på bakken med tarmene ute,
og menn med hjernen utenfor hodet.
Omgrupper!
Og gutten sa: "Fordømte tyskere."
Å miste en hest var som å miste en venn.
Brigaderen snudde seg til kapteinen vår og sa:
"Se til at den gutten får to eller tre dager hvile."
Når man er så glad i et dyr, er det ikke mye galt med en.
Det lå en stank over hele frontlinja.
Det var ingen komplisert lukt.
Det var lukten av forfallende lik.
Ekkel, kvalmende lukt.
Den lukta glemmer man aldri.
Det var lukten av død.
Hvis du noen gang har luktet en død mus,
var det slik, men flere hundre ganger verre.
Lukta satte seg i alt.
Man kunne smake det da man spiste mat.
Den forferdelige stanken,
og deler av lemmer rundt omkring,
ble hverdagskost.
Vi tenkte at det var oss neste gang.
Der det var graver eller lik,
fantes det rotter.
De var store og fete, og vi visste hvor de fikk fettet fra.
Uhyggelige dyr, som infiltrerte gravene.
De pleide å spise de døde,
og komme seg i ly og ta mat derfra.
Jeg våknet opp nede i skyttergraven og kjente noe varmt på ansiktet mitt.
Et lite hjerte dunket.
Rotta klorte meg i ansiktet
da den pilte av gårde.
Vi prøvde å skyte dem, slå dem, drepe dem, jage dem.
Og så hadde vi gass.
Jeg så en grønn sky kommende mot oss.
Den veltet rolig over bakken.
De skrek: "Gass!"
Vi måtte ta fram maskene og sette dem på innen et par sekunder.
Ja, det var fosgengass.
Senere kom det sennepsgass. Den var svært effektiv.
Jeg så aldri en svakt gasset mann.
Hvis du ikke fikk på deg gassmasken,
så måtte du urinere på lommetørkleet ditt
og presse det mot nesa og munnen.
Jeg har ikke noe imot å si at jeg ikke tenkte
stort over å urinere på lommetørkleet.
Så jeg gikk ned i en av skyttergravenes grøfter,
og stakk hodet i bøtta.
Og da jeg ikke kunne holde pusten lenger,
løftet jeg hodet opp, inhalerte godt, og stakk det ned igjen.
Veldig snart var vi omkranset av denne tykke, ekle skyen.
Jo mer vi forsøkte å få vekk svien i øynene,
jo verre ble det.
Jeg tenkte nøye på hvordan det ville være å bli blind.
Vi trodde at utvinningen av blodpropp
og injeksjon av saltvann kunne lindre mye av problemet.
Og jeg ble selv gasset, så jeg snakker av erfaring.
Da været forverret seg om vinteren,
ble skyttergravene stadig fylt med vann,
helt til de bare var grøfter.
Vannet rakk oss over føttene,
og steg høyere og høyere, helt til det nådde oss til brystet.
Vi slet med frostskader.
Slagstøvlene våre ble fulle av vann,
og om morgenen kunne vi ikke ta dem av,
fordi de var frosset til føttene våre.
Når man snakker om skyttergravsfot, mener man koldbrann.
Send dem ned og kutt av beina deres.
Hjelp oss med det.
Da vannet hadde gått inn i jorda,
bestod gulvet i skyttergravene av gjørme.
Og den ble til lim.
Det var en slags oppsugende gjørme.
Svært tyktflytende og hardmodig.
Den satte seg fast i deg.
Om man måtte gå på baksiden for å hente rasjoner,
var det rene marerittet
der man skled rundt.
Da det regnet og det var glatt på trebrettene,
ble språket ganske fantasifullt.
Man hørte ord som man ikke hadde drømt om at eksisterte.
Hvis du skled av trebrettet,
sank du ned i gjørma av nedbrutte menneskelik og muldyr,
som betød slutten for deg.
En gutt var midt oppi dette gjørmehavet.
Og vi kunne ikke gjøre noe. Det fantes ingen håp om å få tak i ham.
Uttrykket hans, og han var så ung,
var forferdelig.
Å se menn synke ned og dø i slimet,
gjorde at jeg brøt sammen.
Det skulle være stille,
og det hendte at man hørte en full tysker si:
"I dag skal de få." Så fyrte han av
og traff hundrevis av uvitende menn.
Det ble kalt "å holde linja".
Forholdene vi levde under, isolerte oss fra sivilisasjon.
Vi ble så degenererte og isolerte av å leve i denne gjørma.
Og man fikk sympati for haren,
fordi vi ble jaktet på av mennesker akkurat slik haren ble.
Du visste at ditt livs skjebne lå i en annens hånd,
og det bragte dere sammen,
og ingenting fikk ødelegge det.
Du ante hva som foregikk innenfor synsfeltet ditt.
Utenfor det, ante du ingenting.
Du brydde deg ikke om hvordan krigen gikk,
eller hvorvidt du vant. Det betydde ingenting.
Du levde som landstryker. Du pusset ikke knappene dine.
Du gikk med det du ville, og ingen brydde seg.
Alt de brydde seg om, var at du var i stand til å krige.
Hvis ingenting skjedde, snakket du om livet.
Hvor han kom fra, hvor du kom fra. Alt var vennlig.
Det fantes mye vennlighet blant alle sammen.
Da krigen ikke var særlig aktiv,
var det ganske artig å være ved frontlinja.
Det var ikke så farlig.
En slags utendørs campingferie med gutta,
med et lite snev av fare for å skape spenning.
Vi pleide å gå på tokt i skyttergravene og få tak i fanger, om det var mulig.
På et typisk tokt var det kanskje åtte mann.
Hvis du skulle angripe på tokt,
lagde noen en passasje gjennom piggtrådene om natta.
Dette måtte gjøres i stillhet.
Man måtte forte seg.
Så ville vi bombe eller stikke tyskerne med bajonett,
da de kom ut av ly på alle fire.
Vi slo dem i hodet og kastet inn et par bomber.
Det var tre måter å bli kvitt dem på.
Man kunne knivstikke, kvele eller bruke bajonett.
Det roligste var å kvele halsen
og knivstikke i ryggen.
Jeg kastet revolveren mot en ung tysker.
Han var kun rundt 18 år. Jeg traff ham i ansiktet.
Han skrek og kom mot meg, og da tok jeg ham.
Jeg skjøt ham med dem samme pistolen.
Jeg gikk alltid rundt med full flaske.
Jeg ga ham en slurk og fikk vondt av ham.
Han sa: "Danke schön, das ist gut."
Og døde.
De tar skyttergravene våre, gutter!
Det var et meget vellykket tokt,
og de fikk tak i to fanger, tror jeg, som var alt militæret ville ha.
Forresten så var mennene som ble tatt til fange under toktene
de aller første tyskerne jeg så på vestfronten.
Ja vel. Hva mer har du?
Mange av de tyske troppene var svært vennlige.
Faktisk var noen av disse bayerne utrolig anstendige mennesker.
Snikskytterne skjøt, men traff ingen,
om du skjønner.
De satte opp et skilt der det stod: "Gott mit uns", altså: "Gud være med oss."
Vi svarte med skiltet: "Godt minutt."
Vi vet ikke om tyskerne forstod vitsen eller ikke.
Det var en skadd tysker, trolig fra Wartenberg.
Vi gjorde alt vi kunne for ham.
Vi ga ham mat og slikt.
Og han forbannet preusserne.
Sakserne var foran oss,
og ga oss en advarsel
om at de skulle ble avløst av preusserne.
ØDELEGG DENNE GALE MILITARISMEN
Og de sa til oss: "Gi dem inn."
De hatet preusserne.
Fordi preusserne var onde djevler.
- Fort dere. - Denne veien.
- Se deg for. - Kom igjen.
Bayerne eller sakserne
var av den mer siviliserte typen tyskere.
Delvis engelske.
Etter en fire dagers vakt ved frontlinja ble vi avløst.
Og vi måtte marsjere til et anlegg et sted,
noen få kilometer bak frontlinja.
Vi stod overfor en uke med hvile.
Alle var gåene. Vi var temmelig slitne.
Vi kom oss ut av gjørma
for å hvile, som det ironisk nok het.
Ved frontlinja kritiserte du ikke folk.
Hvis en fyr var litt eksentrisk,
holdt du et øye med ham,
som i familie.
Men da du ikke var ved frontlinja,
ville du ikke ha noe med de menneskene å gjøre.
Man kan ikke akkurat kalle det vennskap. Det var sånn man gjorde det.
Kom og hent posten din.
Velkommen tilbake.
Det som streifet meg som helt idiotisk,
var at man måtte være skinnende ren dagen etter.
Ikke et spor av gjørme.
Man vasket og tørket klærne så godt man kunne,
og renset støvlene.
Med andre ord, stelle seg.
Mennene så alltid ut til å være glade, tross omstendighetene.
Så fornøyde de kunne være, og gjorde det beste ut av alt.
Ekte britisk væremåte.
Hva?
Cockney-humoren var utbredt.
Vi var en gjeng, og ikke det spor bekymrede.
Vi klagde ikke på noe.
Små ting som ikke hadde noen betydning,
for det var en måte å bruke tiden på.
Vi måtte underholde oss selv.
Fordømte tulling.
Man lo av den minste ting.
Jeg tror at det var den hele spente atmosfæren
som gjorde oss slik.
Det er sånn de gjør det her!
Mor sendte meg en pakke med en plumpudding, av alle ting,
og jeg visste ikke hvordan jeg skulle tilberede den.
Så vi brukte den som fotball.
Vi hadde en regimental sportsdag,
og jeg vil ikke si at jeg var den eneste som var edru,
men de fleste var i godt humør.
Kom igjen, gi ham inn!
Kom igjen, kompis!
Man tok del i alt,
fordi man måtte fylle tiden.
Ellers satt man bare og røykte.
- Kom igjen, gutt! - Opp med deg!
Den eneste gangen vi så artillerimennene, var da vi hadde hvile.
Hev med fem grader!
De ville være rundt tre kilometer unna frontlinja.
- Sju nå, pluss åtte, to. - Fyr.
Vi ville nøytralisere fiendens batterier,
så vi registrerte batteriene våre på hans.
Fyr!
Kom opp!
Vi pleide å kjenne linja og forhøyningene,
fordi det ble gjort av fly.
Fyr av igjen når det er over.
Det var ganske forferdelig, men idéen var
å drepe så mange tyske skyttere man klarte.
Klare...
Fyr!
Det fantes ikke motoriserte transportmidler til geværene.
De pleide å bli fraktet med hester.
Åtte timer til hvert geværlag,
fire hester til hver vogn, rundt 60 hester.
Skytterne bråket noe voldsomt,
skramling her og der og hestene bråkte både foran og bak.
Det var alltid en stor bekymring for dem av oss som skulle krige.
Hiv!
Hver firmaoffiser betalte sitt eget firma.
Det foregikk vanligvis den første morgenen vi dro fra frontlinja.
Du fikk fem franc.
Én franc tilsvarte ti pence, så man fikk 50 pence for fjorten dager.
Femti pence kunne betale én uke med ville tilstander.
LØNNA DI
Hver by hadde et bordell.
Og det var der de fleste gutta lærte litt mer om livet,
"JEG FÅR MASSEVIS AV POST MEN Å! FOR EN LITEN KVINNE!"
enn de ville ha gjort i det normale livet.
Så selv om de var unge i alder,
var de straks ganske erfarne menn.
En av gutta sa: "La oss dra til White Star."
Det var en pub.
Jeg hadde levd et ganske skjermet liv.
EN LITEN AVLEDNING I LEIREN
Og de var vakre jenter som kun gikk i litt blonder.
"GOD GUTT" "GOD SOLDAT"
Å, kjære vene, jeg hadde aldri sett maken.
Der var jeg, en ung gutt som ikke visste noe om dette, og her var vi igang.
Og disse mennene dro regelmessig for å treffe jentene.
Jeg var svært giret på dette, og sa til en av dem:
"Jeg har bare seks pence."
Han svarte: "Det er ikke bra. Det koster en shilling."
Det var min første erfaring med bordell.
Vi så oss rundt i noen minutter,
da fire eller fem nakne kvinner løp nedover gangen.
FORVIKLINGER - "KOM IGJEN, BERT, DET ER TRYGGERE I SKYTTERGRAVENE"
Vi løp ut med halen mellom bena. Det var en oppvekker for meg.
Der stod hun, en stor kvinne,
og klasket meg bak med stokken sin,
som om jeg var en skoleelev.
"Underoffiser ditt" og "underoffiser datt".
Å, pengespill? Du store! Folk spilte vekk penger hele dagen.
Kanadierne og australierne spilte vekk store pengesummer.
Mer penger enn jeg hadde sett.
ØL ØST-YORKS
Ølet var veldig utvannet.
En halvliter, flere vannlatninger.
På fredager fikk vi sigaretter.
GUTTA VÅRE VIL HA RØYK
Og sigarettmerket var Three Witches,
som raskt ble Three Bitches eller Red Hussars.
Og jeg tror de ble laget av hestegjødsel.
Men i store landsbyer kunne man få tak i Woodbines og Players.
"WILD WOODBINE" SIGARETTER
PLAYER'S NAVY CUT SIGARETTER "MEDIUM"
Og de var virkelig å foretrekke fremfor sigarettene man fikk.
Vi drev så klart byttehandel med franskmennene.
Vi byttet bort noe av undertøyet
og fikk et brød.
Og vi pleide å bytte britiske sigaretter
mot fransk vin.
Det kunne være vel så slitsomt å ikke være ved frontlinja
som å være det, om ikke verre.
Hvis du ble satt til fysisk arbeid, hadde du ikke noe valg.
Man hentet varer fra en stor haug,
fem-seks kilometer unna.
Enorme hauger med sandsekker, ferdige trebrett,
og verst av alt, piggtråd.
Det var alltid hardt arbeid.
Man var en ordentlig arbeidende gutt mer enn man var kriger.
Alle gutta var slitne, men det betød ingenting.
De var også psykisk utmattede.
De hadde nylig kommet ut av skyttergraven for å hvile,
men så måtte de hvile på denne måten.
Før den ned, nå.
Man bar ting opp på en lett jernbane.
Ja, de la et smalt jernbanespor.
Den var utrolig enkel,
kun plattformer på hjul, drevet av lette lokomotiver.
Jernbanesporene var alltid et tilstedeværende irritasjonsmoment.
De falt alltid av sporet.
Og de mistet kontrollen over vogna som skulle ned en liten helling,
så den krasjet med vogna foran.
Trebrettene havnet overalt.
Vi pleide å ta meg oss kjelene våre opp til lokomotivføreren
for å få litt kokende vann slik at vi kunne lage te.
Enda en.
Stå i kø.
Men tyskerne kunne se damp og røyk fra dampmaskinen.
Derfor pleide tog med bensinmotorer å kjøre opp til skyttergravene.
Den lette jernbanen gikk bare så langt det fantes kommunikasjonsgrav,
og etter det måtte vi dytte den for hånd.
Noen kom og sa:
"Nå skjer det. Vi kommer hjem til jul."
"Bare gå ned veien og se utover jordet."
Fortalte ikke hvorfor. Vi gikk uansett ned.
De var på veien dekket med presenning.
Man så ingenting unntatt et firkantet omriss.
Og så sa offiseren: "Disse skal egentlig være hemmelige."
Da vi spurte hva det var, var svaret helt enkelt: "Tankser."
I mangel på vann antok vi at dette var vanntanker,
og at vi mottok reserveforsyninger.
Det var noe av det som ble mest hemmeligholdt.
Vi frydet oss fordi
disse flotte maskinene skulle vinne krigen.
Og snart var alle hjemme igjen.
Så klart hendte det ikke slik.
Vi ble hentet bort fra frontlinja,
og gjennomgikk intensiv trening.
Stakk bajonetten i sekken og skrek av full hals.
Det var for å bli vant til å stikke dem i kropper.
Så avfyrte vi rifleskudd på rifleplassen.
Å skyte riflegranater var for viderekomne.
Men de var klumsete.
Jeg likte dem ikke særlig godt.
Tvungen marsjering, marsjering uten hvile,
og frontalangrep, høyre flankeangrep, venstre flankeangrep,
angrep fra begge sider, nattangrep,
og så lurte vi på hva vi i alle dager trente for.
Korpskommandøren fortalte at han nettopp hadde fått instruksjoner
om å sette i gang en operasjon for å tre over de tyske grensene.
Plutselig ble vi beordret om å marsjere i parade.
Vi måtte tilbake til fronten igjen,
og vi hadde kun vært borte fra frontlinja i et par dager.
Vi kunne se forsyningsstrømmer,
for det meste ammunisjon på vei opp til fronten.
Vi fikk ikke mye informasjon,
men vi skjønte at det skulle bli et stort angrep.
Våpnene ble ført fremover,
militærbasen ble fylt med ammunisjon.
- Få disse stigene opp først. - Greit.
Idet vi nærmet oss, oppstod det spenning.
Det begynte å bli mye farligere og ikke like morsomt.
Og vi visste at vi skulle angripe tyskerne med bajonettangrep.
Jeg ønsker å innprente for alle soldater
hvor viktig operasjonen som er i ferd med å iverksettes, er.
Tyskerne er nå i mindretall,
har færre våpen, og vil snart smadres.
Hvis enhver mann går til kamp
fast bestemt på å komme seg igjennom eventuelle vanskeligheter som kan oppstå,
er jeg sikker på at brigaden vil utmerke seg her,
i sin første kamp.
La enhver mann huske at hele England ser på ham.
Vi marsjerte igjennom hele natta,
og det ble så ille
at offiserer gikk på siden
og dyttet menn, som gikk litt utenfor, på plass igjen,
og da gikk de rett fram igjen.
Jeg hadde følelsen av å gå i søvne.
Flere menn ble hentet til frontlinja,
og regimentene var tetter på hverandre.
Vi stod som sild i tønne i skyttergravene.
Kapteinen vår var en utmerket mann. Han skrek aldri ordrene.
Han ga dem i vanlig stemmeleie.
"Vi vet ikke sikkert hvor lang denne skyttergraven er,"
men den er mellom 180 til 270 meter.
Jeg går med første pulje, og dere går med andre pulje.
Så fort sperreilden kommer, drar vi.
"Gå og be mennene dine om å gjøre seg klare."
Slik var ordrene vi fikk.
Våre to angrepskompanier
var uvitende om hva de skulle gjøre.
Så kaptein Neville tenkte det ville hjelpe
om han kunne gi hver tropp en fotball,
og la dem sparke den forover og følge etter den.
Jeg tror det hjalp dem enormt.
De avledet dem.
Vi hadde et ekstra bandolær med ammunisjon rundt halsen vår,
og om du ikke hadde en spade, hadde du en hakke.
Vi gikk inn i skyttergravene og ventet på klarsignal.
Alle klokkene var synkrone.
Jeg var førstebajonettmann,
som betød at jeg bar rifla
med bajonetten i angrepsposisjon,
og resten av mennene bar på
bombesekker.
Og vi ble advart om at vi kunne bevege oss fremover når som helst.
"Når som helst" tok ganske lang tid,
og derfor kjente vi så klart enda mer på spenningen.
Se opp for piggtråden.
Troppen min hadde fått beskjed om å sjekke ilden.
Vi måtte gå mot fienden.
Vi gikk rundt 180 meter før vi ble ropt inn igjen.
Det skulle vise seg å være null bombinger i flere dager før kamp.
Det kom kun en kort, skarp sperreild før kampen.
Artilleriet måtte være klart
til å knuse piggtråden deres.
Fyr!
Jeg beordret skyting mot mulige fiender og nye formasjoner.
Bombingen startet,
og bakken ristet.
Og vi så flere hundrevis av skudd glimte.
Klare, fyr.
Fyr én!
Fyr to!
Fyr tre!
Fyr fire!
Lad opp.
Så snart bombingen startet, kom tyskerens hevn.
I fire timer måtte vi bare sitte der og ta imot alt han kastet mot oss.
For det første kjørte store stridsvogner inn.
Vi hørte at de dundret.
Tre hundre og tjue stridsvogner kravlet seg frem.
Vi ventet på signal om å få dra.
Alle ville vekk derfra, men vi ventet og ventet.
Vi fikk ingen søvn den natta,
på grunn av all støyen fra artillerisperringen vår,
som bråkte konstant.
Vi ble bedt om å gi fra oss
alle personlige eiendeler til kompanioffiseren,
som fotografier og brev som vi verdsatte.
Jeg hørte lave stemmer som snakket stille med hverandre.
Og jeg lurte på hvor mange av oss som ville overleve til soloppgang.
I en manns bankbok var alt man trengte for å kunne skrive et gyldig testamente,
om de skulle i ilden for første gang.
Men jeg tenkte ikke på det. Jeg hadde ikke noe å etterlate til noen.
Fyren ved siden av deg var bestevennen din, du elsket ham,
og du kjente ham kanskje ikke dagen før.
Og den siste timen før
var de lengste og korteste timene i ditt liv.
Vi hadde ubegrenset tenketid,
og jeg begynte å tenke mye dypere
enn jeg noen gang hadde gjort før.
Noen folk var kanskje ikke i stand til å tenke,
og anså kanskje situasjonen slik,
altså at de ikke klarte å tenke.
Jeg tror ikke følelsen var frykt.
Det var bare det at
vi utførte en jobb, og kom det, så kom det.
Vi innså at vi før eller siden ville bli stanset.
Man ble enten drept eller skadd.
Jeg var ikke det spor redd for å bli drept,
men jeg var vettskremt for å miste en arm eller et bein.
Å vente én time for å angripe er ikke særlig artig.
Vi skravlet i vei for å prøve å holde humøret oppe.
Vi fortalte grove historier og kom med støtende bemerkninger.
Vi hadde tusen geværer og en front på halvannen kilometer bak oss.
Forestill deg at det kommer mot deg.
Og de tyske greiene kom fra andre siden.
Bråket økte i styrke, som jeg aldri hadde hørt før.
Man kunne ikke høre ett ord.
Granatene for over deg, kanskje omtrent en meter.
Luften var et helvete.
Og tankene dine var et annet helvete.
Vettet forsvant fra hjernen.
Bombingen skapte en slags hysterisk følelse.
Plutselig begynte en av gutta våre å gråte,
skrike og gråte,
og sjefsoffiseren sa til sersjanten:
"Finn den mannen og skyt ham!"
Det er vanskelig å beskrive reaksjonen til en mann
når han står oppe i en stor bombardering.
Han tenkte at denne hylende og gråtende mannen
ville bli en fare for resten av mennene.
Da det roet seg, fikk vi rom.
Så mye vi klarte å drikke.
Og vi fikk ordre om å feste bajonettene.
Fest bajonetter.
Dagen var vakker da den demret,
etter en regnværsnatt, en vakker dag.
Fem minutter før, husker jeg at jeg så gutta stå der
bom stille. De fikk ikke fram en lyd.
Jeg var reddere da jeg satt og ventet på at det skulle begynne.
Da var jeg forferdelig redd.
En offiser ropte og spurte om vi var klare.
Og jeg svarte:
"Jeg får ikke festet bajonetten, sir."
Han svarte: "Fanken, Maydwell, fort deg."
Jeg sendte en beskjed bakover til brigaden
om at vi var klare.
Men dessverre oppstod det et lite uhell.
Det første vi kjente, var et voldsom skjelv i bakken.
Vi sprengte en mine som vi trodde skulle være under tyskerens skyttergraver.
Det var i ingenmannsland,
og det ga tyskerne fem minutter til å okkupere krateret, som de gjorde.
Sersjant Moore stod bak skyttergraven.
Han hadde en revolver i hånden og sa:
"Jeg skyter dem som beveger seg bakover."
Så hvis vi ikke gikk den ene veien, gikk vi ikke den andre veien.
Det fantes ingen motvilje til å gå over skrenten,
ikke blant de jeg var sammen med.
Fyr!
- Klare til å lade. - Fyr!
JEG ER HUNERNES JULENISSE
De la et teppe av granater over deg, så du beveget deg.
Det var hele meningen.
Fyr!
Jeg innså at dette var angrepets øyeblikk.
Og så begynte det.
Noen skrek: "Der løper de!"
Og på venstre side løp London Scottish.
Jeg ga ordren: "Opp stigen, over toppen."
Og etter det var det kun støy å høre.
Støy i timesvis.
Når man har kommet seg over toppen, forsvinner frykten.
Vi hverken løp,
skrek eller heiet. Alle var musestille.
Akkurat da jeg satte fot i ingenmannsland, ble noen skutt igjennom hodet,
og kraniet hans eksploderte.
Det var ingen fin avslutning på livet, det kan jeg si.
Artilleriet fortsatte mot fienden,
med en strekning på 90 meter av gangen.
Skyt!
En rekke med britiske tropper gikk med bajonettrifler
stødig bak artilleriet.
Det synet glemmer jeg aldri.
Først hørte vi noen få maskingeværskudd,
men bemerkelsesverdig lite, som nesten virket for godt til å være sant.
Vi skjønte deretter at tyskerne hadde begrenset avfyringen
til de kunne se hvor langt angrepet hadde utviklet seg.
Vi visste ikke at tyskerne hadde 10-20 maskingevær.
Så brøt helvete løs.
Og han åpnet ild og viste ingen nåde.
Han bare feiet over oss.
Fortsett, gutt!
Maskingeværkuler traff oss som hagl.
Jeg skjønte ikke at det som fløy forbi oss, var kuler.
Jeg så meg rundt, og folk falt om rundt meg.
De bare forsvant på begge sider av meg.
Og jeg tenkte: "Hvorfor skyter de på meg?"
Jeg kom meg ikke langt før jeg ble skutt i låret.
Det var en kaptein ved siden av meg med revolveren sin i hånden,
og plutselig falt han om.
Og en så ble en annen kar truffet i beinet,
men han fortsatte på ett bein.
Da kulene traff stridsvognen,
fløy det metallbiter rundt som barberblader inne i den.
Man så menn falle, men man gjorde ikke noe med det.
Ble man ikke truffet, fortsatte man bare.
Plutselig kjente jeg en forferdelig smerte i venstre hånd,
som å bli slått med en stokk.
Og jeg så et stort hull i den.
En mann løp forbi
og foran meg, og ble skutt gjennom kroppen,
for innholdet i lommeboken hans ble slengt ut foran meg.
Jeg kjente et stort sjokk i min høyre arm,
og blodet begynte å renne ned på hånden min.
Jeg trodde ikke at denne
tyske skytteren ville bry seg om meg,
men så kjente jeg flere kuler
treffe høyre side av kroppen min.
En hare løp foran meg med frykt i blikket,
men jeg tenkte at den ikke kunne ha vært like redd som meg.
Man kunne se vennene sine falle overalt,
og man skjønte
at dette var slutten.
De to foran meg falt om med skader i hodet og brystet.
Kulene traff meg i beinet og lagde et stort hull på veien ut.
Det gjorde ikke vondt.
KRIGEN ILLUSTRERT
Livet var veldig farlig.
Og vi fortsatte slik, noen ble truffet,
og andre fortsatte videre.
Man hadde ikke tid til å tenke over ting.
Kulene kommer kanskje mot deg,
men de traff deg ikke, så du fortsatte bare.
De påstår at man ser livet i revy når man tror man skal dø,
men jeg hadde ikke opplevd så mye da jeg var 19,
og da jeg så kulene komme,
tenkte jeg bare: "Vil jeg overleve?"
Om man blir truffet skikkelig og dør øyeblikkelig,
kjenner man ingenting.
Den første bølgen ble totalt utslettet.
Alle ble enten drept eller skadet.
Det var så mange lik på bakken at det var vanskelig å ikke tråkke på dem.
Jeg prøvde å unngå dem, og sersjanten bak meg sa:
"Kom igjen, du må ikke tenke på det. Fortsett."
Og vi gikk bokstavelig talt på våre venners lik.
Blodbadet var ubeskrivelig.
Jeg hadde rundt 2000 britiske og tyske lik på veien min.
Det var umulig å fjerne noen av dem
på grunn av bombingen, så vi kjørte over dem.
Når en granat eksploderte i nærheten av stridsvognen,
var det som om man ble løftet opp i lufta, og man kjente det voldsomme trykket.
Støyen fra en kamp når man er midt i den, er så voldsom
at man ikke engang hører de individuelle skuddene.
Vi måtte stoppe foran det tyske piggtrådgjerdet.
Det var helt umulig å komme seg videre
på grunn av piggtråden og maskingeværpostene,
som var rundt 45 meter bak piggtråden.
Piggtråden foran oss var ganske uberørt av all bombingen.
Man kunne ikke se noe forbi den, den så ut til å være flere kilometer lang.
Og den var helt sort av rust.
Jeg tror ikke en kanin kunne ha kommet seg gjennom.
Så begynte vårt eget artilleri å bombardere oss.
De må ha feilberegnet avstanden eller ikke visst hvor vi var.
Jeg hørte at en granat sprengte over hodet mitt.
Det var en høylytt hvesing,
og så forsvant hjelmen min.
Jeg så den aldri igjen.
Jeg ble truffet av splinter i kinnet, ryggen, hoften,
i beinet, og en del gikk rett gjennom beinet mitt.
Han til venstre for meg tok hele eksplosjonen,
og halve hodet hans ble sprengt av.
Kuler traff oss, og splinter kom ovenfra,
i tillegg ble vi bombardert av det tyske artilleriet,
og av vårt eget artilleri attpåtil.
Granatene sprengte rundt deg, og det var en skikkelig kamp,
og den grep tak i deg, på en måte.
Man hadde ikke noe vett,
fordi infernoet var så intenst at man ikke hadde tid til å tenke.
Den øredøvende støyen
hindret en i å gjøre ting som en vanligvis ville gjort,
samme hvor gode intensjoner en hadde.
Man ser ikke, man stirrer. Man hører ikke, man lytter.
Man smaker innsiden av munnen sin.
Nesa blir fylt av stank og død.
Sivilisasjonens slør er dratt til side.
Jeg ble sendt flyvende ti-tolv meter av gårde.
Og alt jeg hørte, var skrikene til de overlevende,
noen i to, andre i tre deler,
armer og bein lå strødd over alt,
og den bitre lukten av eksplosjon.
Alle mine romantiske tanker om krig var forduftet.
En granat hadde truffet en mann. Den rev av hans venstre arm.
Den rev av hans venstre bein. Hans venstre øye hang ned på kinnet,
og han ropte på barnepiken sin.
Øyet hans hang ut og pulserte,
så jeg skjøt ham.
Jeg måtte skyte ham.
Han ville ha dødd uansett, og det endte lidelsene hans,
men det såret meg.
Jeg visste at det ikke var håp om å få ordre,
for det var ingen igjen til å gi dem.
Alle offiserene og mesteparten av underoffiserene var døde eller skadde.
Jeg hoppet ned i et stort krater.
Man hoppet ned hvor som helst, i bombekratre, hvor som helst,
for å søke dekning til bombingen ga seg.
Jeg er ikke en av heltene
som ville ta hele den tyske hæren på egen hånd, så jeg søkte dekning.
Jeg kom meg ned bak kanten til et stort bombekrater.
Jeg fikk heldigvis søkt dekning i et stort bombekrater.
Vi pleide å kalle dem "kraterdykkere".
De hoppet ned i et bombekrater
på grunn av bombingen, etter å ha sett et par menn dø.
Det er synd at alle ikke hoppet ned i bombekratre.
Før bombingen var over, var de døde.
Kulene traff baksiden av krateret jeg var i.
Det regnet kuler.
Jeg aner ikke hvordan jeg overlevde.
Jeg er bak kanten i et bombekrater,
og jorden sprutet ned i nakken min.
Vi var tre gutter i krateret,
og en av dem sa: "De skyter på spaden din."
Vi snudde oss og så en kule gå rett gjennom hodet hans.
Og det var det.
En sersjant kom ned over oss i bombekrateret, og han var død.
Han ble skutt gjennom nakken.
Han hadde en flott kikkert
rundt halsen, så jeg tok den,
for det var så dårlige kår,
så om man kom over noe sånt, tok man det.
Tyskerne traff oss med granat etter granat,
helt til en av dem gjennomtrengte forsiden av stridsvognen.
Jeg er ikke sikker på hva som skjedde siden, men jeg tror det var en eksplosjon.
Siden vi var godt opplærte soldater, var geværene våre alltid ladde.
Men vi satt inn fem ekstra runder,
så vi hadde ti til rask avfyring.
Tyskerne kom opp fra skyttergravene sine og skjøt mot oss.
Jeg mener de var veldig modige menn.
En tysker reiste seg og kastet granater.
Så jeg skjøt ham.
Offiseren ga oss ordre: "Åpne ild øyeblikkelig."
Alle avfyrte kontinuerlig så raskt de kunne.
Det var et skikkelig "mad minute".
Jeg reiste meg og skjøt tyskerne,
for jeg var en skarpskytter.
Jeg prøvde å sikte meg inn, og noe traff meg mellom øynene,
som en slegge.
Jeg mistet bevisstheten uten smerter,
men med tusenvis av gullstjerner mot den mørkeblåe himmelen.
Etter å ha avfyrt veldig mange skudd,
satte jeg meg ned. Jeg sa: "Din tur, Bill."
Han fikk ikke avfyrt et eneste skudd. Han ble drept øyeblikkelig.
Det var sånn det var.
Du sørget, for han var en venn,
men tok det ganske lett,
for jeg antar du hadde blitt herdet av krigen.
Vi fortsatte med hurtigskytingen så lenge geværene virket.
De ble for varme til å skyte.
Olje rant ut av treverket i geværene.
Løpene begynte å utvide seg.
Så fikk vi en ordre fra kapteinen.
Vi måtte lage en barrikade av de døde, både våre egne og tyskere.
Kapteinen ville gjerne fortsette,
og han reiste seg, men jeg er redd han døde.
Tre menn ladde riflegranater,
og jeg pepret hele linja, og etter alle skrikene å dømme,
gjorde jeg stor skade.
Det var et maskingevær ved kanten av et krater.
Jeg ventet til han måtte lade om,
og så gikk jeg til angrep øyeblikkelig.
Sersjanten sa: "Følg meg."
Jeg klarte å kravle under piggtråden.
Mange av oss kom oss inn sånn
og samlet oss på den tyske siden.
Alle granatene fløy over oss og mot tyskerne,
men så stoppet de plutselig.
"Kom igjen, gutter, gi dem helvete."
Og vi stormet fremover.
I et bajonettangrep hadde de fleste av oss
alltid en kule i løpet i tillegg til magasinet.
Det var en optimistisk følelse om at
med gevær, bajonett, og et par håndgranater i lomma
ville vi klare å hevne oss på disse djevlene
som hadde drept vennene våre.
Og vi fløy på tyskerne med alt vi hadde.
Vi skjøt mot alt som beveget seg.
Jeg falt ned på knærne,
og sersjanten skjøt over skulderen min og traff en tysker.
Han lå på bakken, men skjøt fortsatt, så jeg gikk og drepte ham.
Det finnes bare én måte å slåss med bajonett på,
og det er å kjøre bajonetten inn så hardt du kan.
Det var en tysker på bakken i skyttergraven,
og stakkaren var livredd.
Så mens jeg lurte på om jeg skulle skyte eller stikke ham,
stakk en tysker av på min venstre side, og en annen på høyre side,
så jeg stakk tyskeren på bakken og skjøt han til venstre,
ladet om geværet mitt,
og skjøt tyskeren som løp på høyre side.
En god del tyskere stormet mot oss, og vi skjøt dem én etter én.
Vi drepte nok alle sammen.
Noen sa: "Stakkars gamle Dick fikk smake."
Så jeg så meg rundt og så ham ligge der uten toppen av hodet sitt.
På vår høyre flanke kom en tysker med en tank på ryggen,
og sprutet ild ut av en slange.
Jeg så stråler av ild komme over skyttergraven.
Vi hadde aldri hørt om flammekastere.
Han brente ihjel 23 av mennene våre.
Jeg skjøt ham i brystet, men det stoppet ham ikke.
Han må ha hatt på skuddsikker vest.
Jeg kjente et sjokk i armen min, og så at jeg blødde,
men jeg kunne bombe like bra med venstre arm som med høyre.
Noen kastet en håndgranat som sprengte bak ham.
Han var ikke beskyttet bak. Han falt om.
Én tysker kom løpende ut av skyttergraven sin og skrek alt han kunne.
Han dyttet meg nesten over ende.
Tre tyskere kom ut med hendene i været,
og de var unge menn på vår alder.
Rundt 19-20.
Om tyskere kom med hendene i været,
vinket vi dem bare videre, vi skjøt dem selvsagt ikke.
Fanger var et slit.
Vi viftet dem unna for å bli kvitt dem.
De eneste tyskerne vi egentlig kjempet mot,
var de med maskingevær.
De avfyrte magasin etter magasin mot oss, og de sluttet aldri.
Ammunisjonseskene var stablet i en haug.
Alle de beste mennene deres hadde maskingevær,
og de kjempet til døden.
Tåken lettet, og det var tre tyskere der,
foran et maskingevær,
og så klart pekte det mot meg.
Jeg bare grep geværet mitt og skjøt først.
Det ble avgjort på et brøkdels sekund.
Jeg gikk heldigvis videre.
Ettersom krigen varte,
var det uunngåelig at vi utviklet dyriske måter å drepe på.
Vi fikk noen unge gutter fra Lincolnshire.
Attenåringene, vet du.
Maskingeværskytterne hadde hendene i været.
Det gjorde ingen forskjell. De ble drept.
Og jeg er redd det var litt av et blodbad,
helt til vi fikk ting under kontroll.
Alle skrek, lå på bakken, og stønnet,
men til slutt ble det stille.
Jeg fant en tysk offiser med en lunge hengende ut.
Han var fortsatt i live, men ikke bevisst.
Man kunne se at lungen hans utvidet seg og krympet igjen mens han pustet.
Det var det nærmeste jeg kom å skyte noen på nært hold,
men vi måtte gå videre.
Én død tysker lente seg mot veggen i et krater.
Han var en pen mann, han minnet meg om faren min.
En granat hadde partert ham nydelig.
Den hadde fjernet hele forsiden av brystet hans, ned til magen,
og kuttet siden pent.
Det var en fantastisk fremvisning av anatomi.
Skytingen var over på rundt ti minutter.
Vi var rundt 100 som kom tilbake, i stedet for 600 som dro,
og et korps kom for å møte oss.
Det var en flott følelse.
"Jeg har vært i et slag!"
Og jeg... var veldig stolt av det.
Vent litt.
- Har du den? - Ja.
Og om det var noen skadde
eller døde,
måtte man hente dem med én gang,
ellers sank de ned i jorden og forsvant.
Det var så ille.
- Sånn, ja. - Trekk ham rolig.
Nesten.
Man måtte finne ut om en mann var i live eller ikke.
Om han var død, var han ikke til bry,
medisinsk sett.
Jeg kan ikke være tydeligere på det.
Hold den rett.
Gi oss litt plass.
Jeg følte smerte rundt en time senere.
Jeg hadde på høye støvler, og kula hadde gått inn sidelengs.
Hele veien ned beinet, ut og inn,
og truffet ankelbeinet og snudd seg opp ned.
Greit, gutten min.
- Herregud! - Ja.
En sersjantmajor ga meg litt varm te,
som var akkurat det jeg trengte. Det var nydelig.
Og de skadde begynte å komme tilbake til fots.
Menn med knuste armer eller bein,
og de gikk tilbake til basen på den meste måten de kunne.
De vandrende skadde kom tilbake i flokker.
Noen holdt hverandre, og andre gikk selv
med en liten skade i en hånd eller arm.
Men noen kom haltende mens andre virket ganske lystige,
som om de hadde blitt sluppet fri eller noe sånt.
- Hei, mamma! - Hei.
- Hva er det?
Offiseren min sa: "Går det bra med deg, Payne?"
Og jeg sa: "Jeg kan fortsatt gå, sir."
Han sa: "Men du har blitt truffet i bakhodet."
Og så ga han meg en god del rom.
De traff hjelmen. Jeg trodde jeg skulle miste hodet.
De verste tilfellene var de som ble skutt gjennom brystet.
Det var vanskene med å puste.
Vi hadde bare feltbandasjer, som alle soldater hadde med seg.
Vi bør vel ta en titt.
Maten er klar, gutter.
De hadde en flaske jod, og de helte det i skuddsåret.
Smerten var forferdelig.
Godt gjort.
Det var flaks.
Den gikk rett gjennom.
Dra med deg denne flokken også. Herregud.
Jeg var i dårlig form,
og jeg nærmet meg bristepunktet mitt.
Jeg tror ikke jeg kunne ha fortsatt mye lenger.
Alle soldater har en grense, tror jeg.
Feltlegene venter på deg.
Godt gjort, gutt.
Sånn, ja.
Vi hadde noen ypperlige leger som jobbet dag og natt
på forskjellige stasjoner langs den britiske fronten,
som tok seg av de sårede.
Fin kopp med te.
Du klarer deg, Jack.
Det virket ikke som om de trengte søvn,
så det de manglet i antall, tok de igjen med innsats.
Sånn. Jeg trenger en bandasje.
Begge offiserene mine, alle sersjantene mine,
og tre firedeler av mennene mine ble drept eller skadd.
Tenn deg en, kompis.
Troppene bestod av gutter på 18 år fra England
som hadde blitt hentet fra fabrikker.
Rolig. Sånn, ja.
Forbaskede fugler.
Kom deg vekk. Kom igjen.
Gruppen min hjalp bataljonen med å begrave
likene etter ungdommer på 17 og 18 år.
I sikkert håp
på gjenoppstandelsen til evig liv gjennom Vår Herre Jesus Kristus.
For mange av disse ungdommene var dette deres første slag,
og de fikk aldri se noe mer.
Så vi pakket dem inn i tepper,
gravde en liten grunn grav, og la dem i den.
Jeg bandasjerte en tysker, og han var veldig skjelven
og redd for hva vi skulle gjøre med ham.
De var enda reddere enn vi var.
Og vi var redde, det kan jeg si deg.
De var for det meste bare gutter som oss.
De virket glade for å ha blitt tatt til fange.
De var ute av det.
- Er dette ditt? - Mitt.
- Dette er hans. - Det er ditt.
Legg det i lomma.
Det var en liten tysker.
Jeg ga ham en sigarett, og han var vettskremt.
Jeg syntes veldig synd på ham.
Han var bare rundt 16.
Vi hadde en samtale, og så tok jeg lommeuret hans.
Det var vanlig. Vi pleide å stjele fra dem.
Greit, kom igjen.
Bær ham med dere.
De var underernærte og i dårlig form.
Hallo. Kom igjen, gutter.
Plukk ham opp, kom igjen.
Og merkelig nok kom det fem eller seks tyske fanger
og hjalp med å bære meg,
og jeg skaffet meg seks klokker til.
Fordi jeg stjal fra dem som bar meg tilbake.
Hver gang vi tok fanger,
tok en del av de tyske fangene på seg båretjeneste med én gang.
Genevekonvensjonene sier sikkert ikke noe om at de må det.
- Sånn ja, gutter. - Rolig.
- Jeg har ham. Greit. - Hold ham rett.
- Opp i lufta. - Rolig.
- Jeg har ham. - Sånn, ja.
- Kom. - Ja.
Fortsett.
Jeg tok med meg rundt et dusin fanger tilbake.
Alle var ubevæpnede, og jeg hadde bare den gamle pistolen min.
Noen ganger var det en stor gjeng tyskere
uten en eneste engelsk soldat med dem.
De følte seg virkelig truet.
Ja, de var veldig rolige.
Kom igjen, nå!
Jeg satt ved siden av en tysker som hadde skadet armen sin,
og til min overraskelse begynte han å snakke engelsk.
Han fortalte at han hadde vært kelner på Savoy.
Jeg tror ikke den gjennomsnittlige britiske soldaten
hadde noen dype følelser
om å ville hevne seg på tyskerne.
De beundret og respekterte dem.
Kom igjen, vis ham.
Etter som krigen fortsatte, følte jeg like mye sympati for dem som for meg selv.
Jeg syntes alltid at tyskerne var gode soldater.
Jeg ville heller ha dem med meg enn mot meg.
Jeg tror noen av tyskerne syntes vi burde kjempe med dem,
mot franskmennene og russerne,
men ingen syntes vi burde kjempe mot hverandre.
Fortsett forover.
Tyskerne hadde alltid vært en ukjent horde,
med bøttehjelmene sine, men så møtte vi dem.
De tyske soldatene var som regel veldig greie folk.
De var egentlig barberere
eller butikkarbeidere.
Og i likhet med oss, ble de satt i uniform.
Du er for høy! Neste gang, Jerry.
Vi kom faktisk veldig godt overens,
og de blandet seg fint inn med oss.
Vil du ha tilbake lua?
Gi den tilbake.
De var greie familiefolk,
og tenkte mye på barna sine.
Det virket ikke som om de bar noe nag mot oss.
De måtte følge ordrene sine, som oss.
Kom igjen, tettere sammen.
Jeg snakket ikke tysk, men noen gjorde det.
Og noen av tyskerne kunne snakke engelsk.
Vi forstod i hvertfall hverandre.
Vi var stort sett enige om
at krigen var unødvendig,
og vi lurte på hvorfor det måtte skje.
- Vi tar bilde. - Du ser bra ut.
- Bli med. - Kom igjen.
Når man går forbi lik dagen lang,
har det en effekt på hvem som helst.
En stor, feit tysker lå i gata.
Magen hans var åpen,
og innvollene hans hang ut,
og noen hadde satt en pipe i munnen hans.
Alle ba ham om å komme seg opp.
Tyskerne er bortover her.
Tyske tropper var veldig modige og sta.
Tyskerne kjempet i ettertropper nesten helt tilbake til Rhinen.
Og regiment etter regiment ble slått i filler.
Vi fikk følelsen om at de begynte å sprekke.
Jeg vil påstå at de følte seg håpløse, om noe.
De visste at de hadde tapt krigen.
Vi, som soldater ved frontlinja, visste at de ga opp.
Tyskerne var ganske enkelt lei av hele greia.
Og sakte, men sikkert var det sånn krigen tok slutt.
Jeg fikk følelsen av at de fleste tyske soldatene
ga blaffen i hvem som vant,
så lenge krigen tok slutt.
Det var det alle tenkte da.
Vi hadde fått nok.
Og etter en stund var det ingen som brydde seg.
Greit, gutter, nå skjer det.
Vi er på film.
Det var en fyr i krigen som ble kalt "Rykte".
Han visste alt.
Og herr Rykte fortalte oss at tyskerne også forhandlet om våpenhvile.
Det var en kjempeplakat.
"Alle krigshandlinger vil avsluttes langs vestfronten"
"klokken 11:00 den 11. November 1918."
Så vi spurte hverandre: "Hvilken dato er det?"
Og noen oppdaget at det var 11. November.
Smil til kamera!
Og så måtte vi pusse støvlene og vaske knappene våre.
Vi visste da at krigen var over,
og vi var ganske sikre på at vi ville leve da den tok slutt.
Kunngjøringen ble lest opp,
og sa at krigshandlinger ville ende klokken 11:00 den morgenen,
og det var faktisk ingen type applaus da det ble lest opp.
Klokken 11:00 forsvant lyden av geværskudd,
som torden i det fjerne.
Jeg hadde aldri hørt det være stille, og nå var det helt lydløst.
Vi var så sjokkerte av å kunne stå oppreist uten å bli skutt.
Det var nervepirrende.
Det var en følelse av lettelse og lykke,
men ingen feiring.
Offiseren vår lukket lommeuret sitt og sa:
"Jeg lurer på hva vi skal gjøre nå."
Det var ingen demonstrasjon av noe slag.
Ingen sa et ord, alle bare ruslet avgårde.
Den eneste måten vi kunne ha feiret på
med noen væske, ville ha vært med te.
Det var et av de tammeste øyeblikkene i livene våre,
vi kunne bare ikke fatte det.
Vi hadde følelsen av å ha fått sparken fra en jobb.
For noen var det det eneste livet vi kjente.
Hva skulle man gjøre etterpå?
Det var som å plutselig være ubrukelig.
Det var den følelsen alle hadde.
Vi var fortvilede. Ingen av oss hadde noen jobb å gå til.
Jeg ville ikke tilbake.
Det var ingen feiring eller synging.
Alle var tappede for følelser.
Vi hadde sunket for dypt og var for utslitte til å nyte det.
Alt tar slutt, og selv et drama kan pågå for lenge.
Det sluttet ikke med et klynk, men det liknet veldig.
NESTEN ÉN MILLION BRITISKE SOLDATER
BLE DREPT MELLOM 1914 OG 1918.
Jeg var glad for å dra.
Jeg hadde fått nok.
Etter en stund begynner det å tære på deg.
Gudskjelov for at det er over.
Jeg var glad for å være ferdig med det,
og nå var det på tide å gå videre.
Det første vi gjorde, var å skrive hjem for å si at vi var trygge,
og passet på å ha riktig dato på konvolutten.
For en som meg, som var interessert i naturen,
etter grusomhetene som menneskeheten hadde skapt ved fronten,
ble jeg overlykkelig for å finne
bombekratre der jeg kunne plukke liljekonvall og ridderspore.
Og jeg fant sørgekåper
og svalestjert-sommerfugler langs Aisne-elva.
Vi dro til Boulogne-sur-Mer.
Vi kom forresten hjem med fulle sekker.
Det eneste vi etterlot oss, var ammunisjonen.
Vi måtte kvitte oss med den.
Men vi beholdt riflene.
Vi dro til Folkestone,
og det var lange bord med hyggelige kvinner,
og de ga oss smurte rundstykker og en kopp te,
og det tok vi gjerne imot.
Vi tok toget til Victoria, og så skilte vi lag.
Vi dro til brakkene og leverte fra oss riflene,
bajonetter og alt mulig.
Det var mange dresser, hatter og sko på utstilling.
Man sa hva man ville ha, stil og farge,
og de målte deg.
Jeg ble skremt av det jeg så da jeg kom tilbake,
og da jeg prøvde å finne en jobb.
Det var gigantisk arbeidsledighet, og jeg tenkte at det ikke var mye til liv.
Det var veldig vanskelig
å innse at man ikke hadde noen kommersiell verdi.
Det var skamfullt å se hvordan tidligere soldater ble behandlet, man var uønsket.
Noen steder sa at ingen tidligere soldater trengte å søke,
og det var slike holdninger vi møtte.
En av vennene mine ble drept,
og da jeg dro hjem, var det første jeg gjorde
å dra til moren hans.
Hadde hun hatt en stekepanne, ville hun ha slått meg med den.
Sønnen hennes hadde blitt drept, og jeg kom tilbake i live.
Hun var veldig bitter.
Den første kvelden jeg var hjemme,
la jeg meg i den gamle sengen min.
Det var den første sengen jeg hadde ligget i siden jeg vervet meg.
Da moren min kom opp med te til meg neste morgen,
fant hun meg sovende på gulvet.
Folk snakket aldri om krigen.
Det var noe uten verdi i en samtale.
De fleste var totalt uinteresserte.
Da jeg kom hjem,
virket ikke foreldrene mine
det minste interesserte i hva som hadde skjedd.
De hadde ikke noe begrep om hvordan det hadde vært.
Det var ingen grunn til at de millionene av oss
skulle fortjene en takk
for å ha blitt litt skitne og mistet manerene våre.
Og til tider da jeg snakket om det,
kranglet faren min om fakta
som han ikke kunne vite noe om,
fordi han ikke var der.
Alle soldatene jeg har snakket med, opplevde det samme.
Vi var en annen rase enn de sivile,
og man kunne snakke med medsoldater, og de forstod,
men å snakke om det med de sivile var bortkastet.
Samme hvor snille og sympatiske de var,
ville velvillige folks forsøk på å sympatisere
bare vise at de ikke forstod i det hele tatt.
Jeg tror at omfanget rett og slett var utenfor fatteevnen deres.
De forstod ikke at folk
som man hadde kjent og spilt fotball med,
nettopp hadde blitt drept ved siden av deg.
Vennen min som hadde vervet seg med meg,
og som bare lå der som en sekk med filler
helt til han ble svart før noen gadd å begrave ham.
De visste at folk kom hjem igjen dekket av gjørme og lus,
men de forstod ikke presset av å sitte i en skyttergrav
og vente på å få noe i hodet.
Man kunne ikke formidle de grusomme forholdene,
hvor man levde og oppførte seg som dyr.
Det virket ikke som om folk forstod hvor grusomt krig var.
Jeg tror de tenkte på krigen som et kontinuerlig kavaleriangrep.
De hadde ingen anelse, og hvordan kunne de det?
Det begynte på rimelig vis.
Det var folk som kjempet med hest og sverd,
men det utviklet seg til noe grusomt.
Folk forstod ikke militærutstyrets potensial.
En manns liv var ikke verdt noen ting på slutten av krigen.
Ingen av oss var helter,
vi likte ikke å bli drept i det hele tatt.
Da vi snakket med hverandre, pleide vi å si:
"De vil aldri ha flere kriger som dette."
Hvordan holdt vi ut?
Svaret må delvis være redselen for frykt.
Frykten for å bli sett redd.
En annen grunn er troen på mennesker, kollegaen din,
og at du ikke kan svikte ham.
Begge sider kan ha rett i noe, men jeg synes krig er forferdelig.
Alt burde gjøres for å unngå krig.
Jeg kan fortsatt ikke se noen rettferdiggjørelse for det.
Det hele var helt fryktelig.
Jeg tror at historien til slutt vil beslutte at det ikke var verdt det.
Det eneste som virkelig irriterte meg,
var da jeg kom tilbake på jobb etter krigen,
jeg gikk i butikken,
og mannen bak disken, som var en bekjent av meg,
han sa: "Hvor har du vært? Har du hatt nattevakt?"
TIL MIN BESTEFAR
SOM TJENESTEGJORDE I DEN BRITISKE HÆREN FRA 1910 TIL 1919
SERSJANT WILLIAM JACKSON, DCM 2/SØR-WALISISKE GRENSER (1890-1940)
OG TIL MINNE OM
SERSJANT SIDNEY RUCK 2/MONMOUTHSHIRES, DREPT 8. MAI, 1915
SEKONDLØYTNANT THOMAS WALSH NZ TUNNELLING COMPANY OG NZ RIFLEBRIGADE
DREPT 4. MAI, 1918
TAKK TIL DE MUNTLIGE HISTORIKERNE SOM FANGET DISSE STEMMENE
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.nordicB.org
Tekst: Maria Rudfoss